Mantichora skvrnitá

Přehled
Výška: 1,2 m

Hmotnost: 180-230 kg (samice jsou větší)

Délka: 4,5-5 m

Pohlavní dospělost: 4 roky

Období páření: konec léta, podzim (Lei - Fensta)

Délka březosti: 104-107 dní

Počet mláďat: 1-3

Délka života: 20-25 let

Vzhled
Stavbou těla připomíná mantichora skvrnitá kočkovitou šelmu, přestože do této čeledi nepatří. Má krátkou hlavu a silné čelisti vybavené ostrými špičáky a trháky na porcování masa a stejně jako kočkovitým šelmám jí chybí stoličky. Na hlavě mantichory jsou výrazné zejména dlouhé uši, z jejichž špiček vyrůstají chomáčky dlouhých černých chlupů, a dlouhá šedobílá srst na lících.

S ohledem na svou velikost je mantichora skvrnitá poměrně štíhlá a spíš šlachovitá. Více než polovinu délky jejího těla přitom tvoří ocas, který je to jediné, co ji odlišuje od kočkovitých šelem; je totiž složený z článků a zakončen ostrým bodcem s jedovou žlázou. Ocas je vyztužen páteří a kůže na povrchu článků je zpevněná chitinem; celkově vzato se ocas mantichory podobá ocasu štíra.

Mantichora skvrnitá má šedou barvu srsti, s nepravidelnými tmavě šedými až černými skvrnami. Břicho mantichory je téměř bílé; kresba na hlavě se sestává z černých a několika bílých skvrn a proužků a její uši jsou černé. Taktéž články mantichořího ocasu jsou černé, i když u některých jedinců lze pozorovat i tmavě šedé.

Výskyt
Listnaté lesy subtropického až tropického pásu.

Chování
Mantichory skvrnité vedou vyjma období páření ryze samotářský život. Jak samci, tak samice obývají teritoria o rozloze přibližně čtyřiceti kilometrů čtverečních; jejich hranice si pravidelně značkují močí a chovají se agresivně vůči každému vetřelci vlastního druhu, který na jejich území vkročí. Tolerují ovšem přítomnost menších dravců, kteří se často stávají jejich kořistí.

Rozmnožování
Mantichora skvrnitá dosahuje pohlavní dospělosti přibližně ve čtyřech letech života a páří se každé dva roky, vždy na konci léta a během podzimu. Samci v této době navštěvují teritoria samic a bojují s dalšími samci o právo se pářit. Boje probíhají nejprve v rovině vzájemného poměřování sil – řvaní, cenění zubů, rozvíjení a svíjení ocasu – a pokud toto předvádění nepostačí, k čemuž dochází zřídkakdy, přichází na řadu samotný boj. Samci mantichor po sobě sekají drápy a pokouší se tomu druhému zakousnout do šíje a přitisknout ho k zemi, čímž dají jednoznačně najevo svou nadřazenost a vítězství. Svými jedovatými ocasy mezi sebou mantichory nebojují.

Teprve samec, který si své vítězství obhájí před všemi soupeři, má právo pářit se se samicí. Samotné páření je doprovázeno divokými hrátkami a samec bývá nezřídka větší samicí zraněn; ihned po páření, které se několikrát opakuje, samice na samce zaútočí a ten se bez otálení vzdaluje zpátky do svého teritoria.

Březost mantichory skvrnité trvá 104-107 dní a na jejím konci samice přivádí na svět jedno až tři slepá a hluchá mláďata. O ta se matka stará, po další dva týdny mladé hlídá a kojí, přičemž sama hladoví. Teprve po dvou týdnech odchází poprvé po porodu na lov; v té době už mláďata vidí a slyší a jsou až do návratu matky díky své skvrnité srsti dokonale skrytá v podrostu.

Mláďata mantichory zůstávají u své matky přibližně do dvou let svého života. V okamžiku, kdy samice mantichory znovu zabřezne, se její mateřský instinkt definitivně vytrácí a ona své mladé zažene.

Potrava a způsob lovu
Mantichora skvrnitá je pravý masožravec, živí se tedy výlučně masitou potravou. Její kořist tvoří prakticky vše, co dokáže ulovit; velcí i malí savci a ptáci, v případě nedostatku potravy se spokojí i s drobnými plazi a obojživelníky. S oblibou též vybírá ptačí hnízda a pochutnává si na vejcích i mláďatech. Mantichory jsou obávanými lovci, pověstnými faktem, že se nezdráhají zaútočit i na lidi či elfy, byť je nijak neupřednostňují před jinou kořistí.

Oblíbenou strategií lovu mantichory skvrnité je prosté plížení se podrostem až ke kořisti a její následné prudké uštknutí ocasním trnem. I velká kořist umírá na následky prudkého jedu do několika minut; mantichora pak svou uprchlou oběť vystopuje a začne hodovat.